![](/img/cornr_br.png) |
אוי, חבל שהאפשרות הזו לא היתה קיימת לפני כמה חודשים. תשמעו סיפור ותבינו למה.
אחר-צהריים אחד באמצע מאי האחרון, בעוד אני יוצא במכוניתי מקיבוץ שער העמקים, ראיתי רוכב אופניים מפדל בכבדות בעלייה לכיוון טבעון, כשהוא גורר אחריו עגלה עמוסה. משהו בו נראה לי לא בסדר, אז עצרתי והתעניינתי בשלומו. מסתבר שהוא תייר הולנדי, שאכן מיד אמר שהוא בצרות, ולכן הזמנתי אותו אלי הביתה (חצי שעת רכיבה משם) כדי לנסות לעזור. אחרי שהוא הגיע אלי הביתה, התקלח, וטרף שתי חבילות רביולי, הוא סיפר לי את הסיפור המוזר הבא.
הוא בחור בן 50 בערך, בלי משפחה, שבערך שנה לפני שפגשתי אותו פוטר ממקום העבודה שלו, ובלי הכנסה קבועה, איבד את הבית שלו. משום מה הוא החליט שהדבר הנכון לעשות יהיה לרכוב באופניים לארץ הקודש, וזה בדיוק מה שהוא עשה, למרות שלא היה לו ניסיון מיוחד ברכיבה "רצינית". הוא רכב אלינו דרך כמה מדינות באירופה, טורקיה, סוריה, לבנון (שם הוא גילה שמעבר ראש הנקרה סגור לתיירים), שוב סוריה, ירדן, ואז ישראל. כשנכנס לארץ, הוא קיבל אשרת שהייה של שישה חודשים בלבד (במקום השנתיים שמישהו אמר לו שאפשר לקבל), שאותם הוא בילה בעיקר באילת, בתור מתנדב/מתאכסן באיזו אכסניה נוצרית (?) שמנהל הולנדי אחר. כשעמדו להיגמר ששת החודשים שלו, הוא יצא לסיני לכמה ימים, מתוך כוונה לקבל שישה חודשים נוספים כשינסה לחזור לארץ, אבל התאכזב כשבפעם הזו אישרו לו שבועיים בלבד. עוד התברר לו שבגלל שהוא החתים את הדרכון שלו בחותמת ישראלית, הוא לא יוכל להיכנס שוב לסוריה או ללבנון, ולכן לא יוכל לחזור לאירופה באופניים דרך היבשה. מישהו שהוא פגש באיטליה, בדרך לארץ, סיפר לו שאפשר להגיע בקלות ובזול מהארץ לאירופה על סיפון של מעבורת/ספינת משא, אבל כשהוא ניסה לברר על האפשרות הזו, הוא העלה חרס. אני פגשתי אותו יומיים-שלושה לפני תום התוקף של אשרת השהייה שלו, כשהוא בדרך לנצרת, בלי תוכניות מוגדרות להמשך. כל רכושו עלי אדמות הסתכם באופניים, העגלה, הציוד הבלוי שעליה, וכמה מאות שקלים בכיס. לא היה לו אף אחד באירופה שיכול לעזור.
הוא אמר שכל יעד באירופה יהיה טוב בשבילו, אז התיישבתי על האינטרנט ועל הטלפון, ומצאתי כרטיס טיסה בכיוון אחד לברצלונה, מאד בזול (נדמה לי שב-$120), עוד באותו הלילה. הצעתי שאקנה לו את הכרטיס ואסיע אותו לשדה התעופה, ושהוא יחזיר לי את הכסף כשיוכל (בידיעה שהיום הזה כפי הנראה לא יגיע לעולם), אבל אז, להפתעתי, הוא אמר שהוא לא מוכן לעזוב בלי כל הציוד שלו, ששקל באזור 60 ק"ג. להעלות את כל המשקל הזה למטוס היה משלש את מחיר הכרטיס, ואת זה כבר לא הסכמתי לממן. הוא, מצידו, לא הסכים שאני אשלח את הציוד במועד מאוחר יותר, במשלוח זול (ואיטי) יותר, וגם לא הסכים לנסות למכור אותו (לא שראיתי איך היה אפשר למצוא קונה, אבל גם האפשרות הזו עלתה). נותרו לו שתי תקוות: הראשונה, שהקונסוליה ההולנדית תממן לו כרטיס טיסה עם כל הציוד, והשניה, שאיכשהו אני (בתור דובר עברית) אוכל למצוא חברת ספנות שתסכים להעלות אותו ואת הציוד על הפלגה לאירופה. נהיה כבר מאוחר, אז הצעתי לו מיטה, וסיכמנו שמחר ננסה לפעול בשני הכיוונים.
למחרת התקשרנו לקונוסוליה, תיארנו את המקרה, ואז נאמר לנו שהגברת הרלוונטית בישיבה, ולכן תתקשר אלינו מאוחר יותר. במקביל, התקשרתי לכל חברות הספנות החיפאיות שמצאתי באתר דפי זהב (למעלה מ-20, אם אני זוכר נכון, ביניהן חברת רוזנפלד שאיזי ציין), אבל בכולן נאמר לי שכבר אין יותר פעילות של מעבורות נוסעים מישראל לאירופה, ושאף אחד לא ייקח את הבחור בהפלגה מסחרית רגילה של ספינת משא. כרטיס ל"קרוז" היה מאד יקר, יותר מאשר להטיס את הציוד. השעות עברו, הישיבה של הגברת בקונסוליה התמשכה והתמשכה (אבל לשנינו היה ברור שהסיכוי אצלה קטן), והפתרון שההולנדי בחר היה לעבור לירדן, ומשם, "אלוהים גדול". הצלחתי להעמיס את כל הציוד שלו על המכונית שלי, ויצאנו למעבר הגבול ליד בית שאן. בדרך התקשרה סוף סוף הגברת מהקונסוליה, ואחרי שתיארתי לה את המצב ואת התקוות שהבחור תלה בה, היא פרצה בצחוק מתגלגל, והסבירה שהמקסימום שהם יכולים לעשות זה לארגן קנייה של כרטיס טיסה/הפלגה, אם מישהו אחר יעביר להם את הכסף הדרוש. הבחור מאד התעצבן, אבל המשכנו בנסיעה.
כשעברנו ליד הגלבוע, סיפרתי לו שלפי התנ"ך, שם נהרג שאול המלך, והתעניינתי אם הוא מכיר את הסיפור. הוא אמר לי שכמובן כן - יש אתו שני ספרי תנ"ך והוא מאמין אדוק באלוהים, אבל (וזה ציטוט כמעט מדויק), "יש רגעים, כמו עכשיו, שאני כבר לא בטוח". בכל אופן, הוא הצטלב כשהתקרבנו למעבר הגבול. קניתי לו במכולת של קיבוץ מעוז חיים כמה מצרכים, נתתי לו קצת כסף, והורדתי אותו במעבר הגבול. מאז אין לי מושג מה קרה אתו.
|
![](/img/cornr_bl.png) |